LAFCADIO HEARN (1850-1904), scriitor şi publicist, s-a născut în insula grecească Lefkada, de unde şi prenumele primit la naștere, şi-a petrecut copilăria şi adolescenţa în Irlanda, alături de familia tatălui său, după care a emigrat în Statele Unite, la Cincinnati. Aici și-a început prodigioasa carieră jurnalistică, lucrînd ca reporter pentru Daily Enquirer și The Cincinnati Commercial. În paralel, înfiinţează revista de satiră Ye Giglampz, traduce în limba engleză din operele scriitorilor francezi și se stabilește în New Orleans, unde va locui timp de aproape un deceniu. În noul oraș, paleta subiectelor publicistice se lărgește vizibil, de la reportajele despre lumea promiscuă a marilor oraşe, pentru care devenise celebru, la caricaturi, prezentări de carte şi materiale despre scrierile budiste şi sanscrite. După doi ani petrecuți în Indiile de Vest, unde fusese trimis corespondent pentru Harper’s, a scris şi primele sale două volume, Two Years in the French West Indies şi Youma, the Story of a West-Indian Slave, ambele apărute în 1890. În acelaşi an este trimis corespondent în Japonia. Cucerit iremediabil de spiritul și frumusețea noii țări, va renunța aproape imediat la post pentru a deveni profesor de limba engleză, mai întîi la şcoala din Matsue şi apoi la Universitatea Imperială din Tokyo şi la Universitatea Waseda, se va căsători, va primi cetăţenia japoneză odată cu noul său nume, Koizumi Yakumo, și va adopta religia budistă. Scrierile sale despre realitățile nipone l-au făcut cunoscut și apreciat în întreaga lume, atît de către occidentali, cît și de japonezi. Dintre lucrările publicate menționăm: Glimpses of Unfamiliar Japan (1894), Out of the East: Reveries and Studies in New Japan (1895), Gleanings in Buddha-Fields: Studies of Hand and Soul in the Far East (1897), Japanese Fairy Tales (1898), In Ghostly Japan (1899), Japanese Lyrics (1900), Kottō: Being Japanese Curios, with Sundry Cobwebs (1902).

NECULAI AMĂLINEI (n. 1951), inginer, traducător, redactor, editor executiv şi director de publicaţie, preocupat de inginerie lingvistică şi cultură japoneză. Este editor executiv al lucrării Kanji în 60 de texte, publicată de Editura Business Print cu asistenţă financiară oferită de Japan Foundation, Urawa, Japonia. La Editura Polirom semnează traducerea şi comentariile la: Cartea celor cinci cercuri – Gorin no Sho de Miyamoto Musashi (ed. I, 2000; ed. a II-a, 2013), Zen în artele marțiale de Joe Hyams (2014), Introducere în budismul Zen de Daisetz T. Suzuki (2015), cursul practic Limba japoneză. Simplu şi eficient (ed. I, 2003; ed. a VII-a, 2014), volumul Limba japoneză. Simplu şi eficient. Caiet de exerciţii (în colaborare, 2012), Dicţionarul Japonez-Român de Gakushū Kanji (în colaborare cu Jack Halpern, 2008; 2011) şi Dicţionarul Japonez-Român (în colaborare cu Jack Halpern, 2013). La Editura Timpul semnează traducerile lucrărilor Haiku de Masaoka Shiki (2014) şi Cascada viitorului de Natsuishi Ban’ya (2014).

VII
HARU

Haru a fost educată, îndeosebi acasă, în maniera de modă veche, ce a dat unul din cele mai încîntătoare caractere de femei pe care lumea le-a văzut vreodată. Această educaţie de familie cultiva simplitatea inimii, grația naturală a manierelor, supunerea şi ataşamentul total faţă de datorie, aşa cum acestea sînt cultivate doar în Japonia. Rezultatul său moral a fost ceva prea delicat şi prea frumos pentru orice altceva decît vechea societate japoneză: nu a fost pregătirea cea mai judicioasă pentru viața mult mai dură din actuala societate – în care încă supravieţuieşte. Distinsa fată a fost instruită pentru condiția de a fi teoretic la discreţia soțului ei. Ea a fost învățată să nu arate vreodată gelozie, durere sau furie – chiar în împrejurările cînd toate acestea erau justificate. Se aştepta de la ea să îşi cucerească soţul doar prin farmec şi delicateţe. Pe scurt, era obligată să fie aproape mai presus de firea omenească – pentru a realiza, cel puțin după aparenţe, idealul de altruism perfect. Acest lucru putea fi realizat cu un soţ de categoria ei socială, delicat în discernămînt – capabil să intuiască sentimentele ei, fără a o răni vreodată.

Haru provenea dintr-o familie mult mai bună decît cea a soțului ei, fiindu-i chiar superioară, deoarece el nu o înțelegea cu adevărat. Ei s-au căsătorit în tinereţe, au fost săraci la început, iar apoi au devenit treptat înstăriţi, deoarece soţul lui Haru era un om inteligent în afaceri. Uneori, ea a crezut că el a iubit-o cel mai mult atunci cînd ei erau mai puţin bogaţi, iar o femeie se înşeală rar asupra acestor lucruri.

Ea încă îi făcea toate hainele, se pricepea la cusut. Se îngrijea de nevoile sale, îl ajuta să se îmbrace și să se dezbrace, făcea ca toate lucrurile să fie plăcute pentru el în casa lor frumoasă. Atunci el cînd pleca, îşi lua rămas bun fermecător şi îl întîmpina cu bucurie cînd se întorcea. Prietenii săi erau primiţi într-un mod desăvîrşit, iar casa o administra cu deosebită economie. Rareori se întîmpla să ceară lucruri ce costau bani. Într-adevăr, ea nu prea avea nevoie de astfel de favoruri, pentru că el nu era niciodată lipsit de generozitate și îi plăcea să o vadă îmbrăcată elegant – arătînd ca un fluture de noapte argintiu îmbrăcat în plierea propriilor aripi – și să o ducă la teatre și alte locuri de distracții. Ea l-a însoțit în locuri elegante de recreare renumite pentru înflorirea cireșilor primăvara, pentru strălucirea licuricilor în nopţile de vară sau pentru purpura frunzelor de arţari toamna. Și, uneori, ei se duceau împreună o zi la Maiko, lîngă mare, unde pinii par să se legene ca dansatoarele sau petreceau o după-amiază la Kiyomizu, în casa veche de vară, unde totul era ca un vis de acum cinci sute de ani. Acolo, în umbra deasă a pădurilor, ascultau cîntecul apei ce izvora rece şi limpede din peşteri şi întotdeauna tînguirea flautelor nevăzute suna încet în tonalitatea străveche – un ton mîngîietor de pace şi tristeţe amestecate, la fel cum lumina de aur trece în albastru la apusul soarelui.

Cu excepția unor astfel de mici plăceri si excursii, Haru ieșea rar din casă. Singurele ei rude în viaţă şi, de asemenea, cele ale soţului ei, erau departe în alte provincii, iar vizitele pe care le făcea erau puţine. Ei îi plăcea să rămînă acasă, aranjînd florile în nişe sau pe cele dedicate zeilor, decorînd camerele şi hrănind peştii aurii îmblînziţi din lacul din grădină – ce îşi ridicau capetele cînd o vedeau venind.

Nu exista încă un copil care să-i aducă bucurii noi sau întristări în viaţa ei. Ea arăta, în ciuda coafurii de femeie căsătorită, ca o fată foarte tînără şi era curată ca un copil – cu toate că avea aptitudine de afaceri în lucrurile mici, pe care soţul ei o admira, încît adesea găsea de cuviinţă să-i ceară părerea în probleme importante. Poate că inima sa judeca mai bine pentru el decît capul ei frumos, dar, intuitiv sau nu, sfaturile ei s-au dovedit întotdeauna corecte. Ea a fost destul de fericită cu el timp de cinci ani – timp în care soţul s-a arătat la fel de atent cu ea ca orice tînăr comerciant japonez faţă de o soție cu un caracter mai ales decît al său.

Apoi, modul său de comportament s-a răcit brusc – astfel încît, dintr-o dată ea a simțit sigur că motivul de care trebuia să se teamă nu era acela al unei vieţi fără copii. Incapabilă să descopere cauza reală, ea a încercat să se convingă că a fost neglijentă în îndeplinirea atribuțiilor sale. Şi-a examinat inutil conștiința nevinovată şi a încercat foarte, foarte mult să placă. Însă el a rămas impasibil. Nu rostea cuvinte aspre – deşi ea simţea dincolo de tăcerea sa tendinţa reprimată de a le spune. Un japonez dintr-o clasă socială superioară nu este în stare să vorbească urît cu soţia sa, deoarece acest fapt este considerat a fi vulgar şi brutal. Omul educat cu o fire normală va răspunde cu vorbe delicate, chiar şi în cazul reproșurilor soţiei sale. Politețea obişnuită, conformă codului japonez, impune această atitudine fiecărui bărbat care se comportă ca atare; mai mult decît atît, este cel mai sigur mod de comportament. O femeie rafinată şi sensibilă nu se va supune mult timp unui tratament aspru. O femeie curajoasă îşi va lua viaţa pentru ceva spus într-un acces de furie, iar un astfel de suicid va dezonora soţul pentru tot restul vieții sale. Dar există cruzimi lente mai rele decît cuvintele și mai sigure – lipsa de atenţie sau indiferența, de exemplu, folosite pentru a trezi gelozia. O soție japoneză a fost într-adevăr educată pentru a nu arăta niciodată gelozie, dar sentimentul acesta este mai vechi decît orice formă de educaţie – fiind de vîrsta dragostei şi probabil că va dăinui tot atît timp cît şi aceasta. Sub masca ei imperturbabilă, soția japoneză simte ca şi sora ei din Vest – pur şi simplu ca sora aceea care se roagă continuu, chiar în timp ce încîntă o întîlnire de frumuseţe şi modă, pentru sosirea orei cînd va fi liberă să-şi aline singură durerea.

Haru avea un motiv de gelozie, dar era prea copil pentru a ghici cauza imediat, iar servitorii erau prea ataşaţi de ea pentru a i-l sugera. Soțul ei era obișnuit să-şi petreacă serile cu ea, fie acasă, fie altundeva. Însă acum, seară de seară, el ieşea singur. Prima dată el i-a oferit pretextele unor afaceri, după aceea nu i-a mai spus nimic şi nici măcar nu i-a mai spus cînd se întoarce. În ultima vreme, de asemenea, el o trata cu o tăcere aspră. El se schimbase – „ca şi cum ar fi existat un spiriduș în inima sa”– spuneau servitorii. În realitate, el a fost prins cu abilitate într-o capcană abil pusă în calea sa. Se şoptea despre o gheişă care îl toropise, luîndu-i vederea cu un zîmbet. Ea era mult mai puţin frumoasă decît soţia sa, însă era foarte pricepută în a ţese plase – împletituri de iluzii ce prindeau în mrejele lor pe bărbaţii slabi, strîngîndu-le apoi din ce în ce mai mult pînă în momentul final al batjocurii şi ruinei. Haru nu știa. Ea nu şi-a imaginat nici o neregulă, nici după ce comportamentul ciudat al soțului ei devenise obișnuit – şi chiar și atunci numai pentru că şi-a dat seama că banii săi treceau în mîini necunoscute. El nu i-a spus niciodată unde îşi petrecea serile. Iar ei i-a fost frică să întrebe, ca nu cumva ca el să creadă că ea era geloasă. În loc de a-şi destăinui sentimentele în cuvinte, ea îl trata cu o bunătate, ale cărei cauze un bărbat mai inteligent ar fi putut să le ghicească. Însă, cu excepţia afacerilor, el era greu de cap. A continuat să lipsească de acasă seara, iar pe măsură ce conștiința lui slăbea, absențele se prelungeau. Haru era educată ca o bună soţie, care întotdeauna trebuia să nu se culce, aşteptîndu-şi bărbatul pînă cînd se întoarce acasă. Procedînd astfel însă, ea suferea de anxietate, de stări de agitaţie datorită lipsei de somn şi mai ales de singurătatea ce urma după ce servitorii erau trimişi cu amabilitate acasă, la ora obişnuită, părăsind-o cu gîndurile ei. O singură dată, revenind foarte tîrziu, soțul ei a spus: „Îmi pare rău că nu te-ai culcat pînă acum, de acum să nu mă mai aştepţi!” Apoi, temîndu-se că el într-adevăr ar fi putut fi îndurerat de starea ei, a rîs plăcut şi a spus: „Nu îmi este somn și nu sînt obosită, te rog respectuos, să nu te gîndeşti la mine.” Aşadar, el a încetat să se mai gîndească la ea – bucuros că îi respectă dorinţa şi nu la mult timp după aceasta nu s-a mai întors acasă toată noaptea. Următoarea noapte a făcut la fel şi încă, a treia noapte. După ce a lipsit a treia noapte, nu a venit nici dimineaţa pentru a lua masa împreună, iar Haru a ştiut că a venit timpul cînd datoria ei de soție o obliga să vorbească.

L-a aşteptat toată dimineaţa, fiindu-i teamă pentru el, dar şi pentru ea, conștientă în sfîrşit de nedreptatea prin care inima unei femei poate fi rănită cel mai adînc. Servitorii cei mai credincioşi i-au spus cîte ceva, iar restul l-a putut ghici. Ea era foarte bolnavă şi nu ştia de aceasta. Ştia doar că era foarte supărată – în mod egoist supărată pentru durerea abătută asupra ei, crudă, pătrunzătoare, ce o revolta. Amiaza a venit în timp ce sta gîndindu-se cum ar fi putut spune, în maniera cea mai puţin egoistă, ceea ce era acum de datoria ei să spună – primele cuvinte de reproş ce ar fi fost rostite vreodată de buzele ei. Apoi inima ei a făcut un salt, cu un şoc ce a făcut ca totul să devină înceţoşat şi să înoate înaintea privirii ei într-un vîrtej amețitor – pentru că s-a auzit zgomotul roţilor de la trăsură şi vocea unui servitor spunînd: „Domnul s-a întors!”

A făcut eforturi pentru a ajunge pînă la intrare pentru a-l întîmpina, tot corpul ei firav tremurînd de febră, de durere şi de teroarea de a-şi trăda durerea. Iar bărbatul a fost surprins pentru că, în loc să-l salute cu zîmbetul obişnuit, ea şi-a prins cu o mînă mică şi înfiorată piepţii veşmîntului de mătase – privindu-i faţa cu ochii care păreau să caute o fărîmă de suflet – şi a încercat să vorbească, dar nu a putut să spună decît un singur cuvînt: „Anata¹?” Aproape în același moment strînsoarea ei slabă s-a desfăcut, ochii i s-au închis cu un zîmbet ciudat şi, chiar înainte ca el să o poată prinde, a căzut. El s-a străduit să o ridice, însă ceva din viaţa ei delicată era frînt. Murise.

Desigur, au existat şi uimire, şi lacrimi, şi chemări inutile ale numelui ei şi fuga după doctori. Însă ea zăcea albă, liniştită şi frumoasă. Durerea şi furia îi părăsiseră faţa, iar zîmbetul ei era ca în ziua nunţii.

Doi medici au venit de la spitalul public – chirurgi militari japonezi. Ei au pus întrebări grele şi directe – întrebări ce despică sinele omului pînă în adîncul său. După aceea, i-au spus adevărul, la fel de rece şi ascuţit ca oţelul tăios – şi l-au lăsat cu mortul său.

Lumea s-a întrebat de ce nu s-a făcut preot – dovada clară a trezirii conștiinței sale. În timpul zilei el stătea printre baloturile sale de mătăsuri din Kyoto şi ţesăturile imprimate din Osaka – grav şi tăcut. Funcţionarii săi îl considerau un patron bun. El nu le vorbea niciodată cu asprime. Adesea lucra pînă tîrziu în noapte. Locuinţa o schimbase. Acum sînt străini în casa frumoasă în care locuise Haru, iar proprietarul nu o vizitează niciodată. Poate pentru că el ar putea vedea acolo o umbră subțire, încă aranjînd florile sau aplecîndu-se cu graţia unui iris asupra peştilor aurii din bazin. Însă, ori de cîte ori se odihneşte, la timpul orelor tăcute, trebuie să vadă aceeași prezență mută aproape de perna sa – cosînd, călcînd sau dînd impresia că îi face hainele frumoase pe care el le purta doar pentru a trăda. Iar alteori – în cele mai agitate momente ale vieții sale aglomerate – zarva marelui magazin moare, ideogramele din registrul său se estompează și dispar, iar o voce tînguitoare, pe care zeii refuză să o reducă la tăcere, rosteşte în singurătatea inimii sale, ca o întrebare, un singur cuvînt: „Anata?”.

1. „Tu?”